Kampsport har infekterat alla slags medier just nu.
Det är nästan som att få feber.
Det är ett virus som finns överallt.
Vi är inte ens medvetna om det, det bara finns.
När man ser på reklam, såpoperor, musikvideor, barnprogram...
Många videospel och filmer...
i musik och dans...
Det är ett universellt språk.
Alla tar det de själva behöver.
Vi har skruvat och remixat det.
Det har utvecklats tiofalt.
Jag hade aldrig kunnat tro att Keanu Reeves skulle göra Kung-Fu
och att en Kung-Fu-film skulle vinna en Oscar kändes omöjligt.
Kung-Fu-filmer är konst, skönhet, rörelse...
De har ett arv och en historia.
De byggde på Pekingopera.
En äkta Pekingopera-föreställning är väldigt vacker.
Skönheten, hantverket, elegansen och stilen...
Det är precis det allt handlar om.
Allt fanns där. Det var som en dansföreställning.
Ofta bygger berättelserna på
historier som har förts vidare från generation till generation.
Allt det här fördes vidare in i 1900-talet, särskilt i Hongkong.
Hongkong, för hundra år sen en obeboelig klippö
är i dag en av världens största städer.
Nya industrier i nya byggnader exporterar varor till hela världen.
Hongkong var platsen dit alla åkte för att tjäna pengar.
På 60-talet blev Hongkong en fabriksstad med cementfabriker
blomfabriker, knappfabriker, radiofabriker och all slags lätt industri.
Hongkong har alltid varit en stressig plats att bo och arbeta i.
Då vill man ha kul, och att gå på bio blev stora händelser för hela familjen.
Hongkong var en brittisk koloni.
För dem var film inte bara underhållning
utan också ett sätt att befästa sin kinesiska identitet.
Det hade funnits filmstudior i Hongkong före Shaw Brothers
men Shaw Brothers var som filmstudiornas dödsstjärna.
Run Run Shaw sitter i ett avlägset hörn av samväldet
och gör nåt som Hollywood avundas.
Han gör en ny film varje vecka och gör stora vinster.
Han styr världens största privatägda filmstudio-och biografkedja
och gör en årlig vinst på hundra miljoner pund.
Jag kan gissa vad folk vill ha bättre än många andra producenter.
De gjorde allt fler filmer. De ägde sina stjärnor och skådespelare.
De ägde fantidskrifter och studior och kompositörer och klippare
och kameror och ljusriggar och de gjorde allting själva.
Shaws gjorde sånt som var populärt: Kinesiska operor...
...klassiska verk...
De gjorde några Spionfilmer...
...mycket romantik och musikaler...
Mot slutet av 60-talet slutade man göra stilfulla, avancerade filmer
och började i stället med realism och spännande stridsscener.
Kung-Fu tog operans passion
och kombinerade det med balettens kroppslighet och akrobatik.
För mig var Shaw Brothers som DeMilles De tio budorden
med sin Technicolor-färg... Det var en verklighetsflykt.
Hos Shaw Brothers förstod alla hur genren skulle se ut och kännas
och låta och hur alla skulle uppträda. Alla var experter på det.
Det som påverkade mig mest med Shaw Brothers-filmerna var...
Jag tyckte att ljudeffekterna vid duellerna var bra.
Ljuddesignen var en viktig del av det som gjorde
att genren blev så framgångsrik.
Folk satt framför skärmen med en bandspelare som rullade...
...och gjorde ljudeffekterna manuellt
för att passa actionsekvenserna och koreografin i filmen.
Ofta var det tre killar framför mixerbordet
som alla hade var sin rullbandspelare
och de tog en bandrulle, satte i den och spelade upp den
i realtid, samtidigt som de såg på filmen.
Där kunde sitta killar som kedjerökte
och som hade suttit där i kanske 72 timmar.
Inställningen till deras arbete var: "Ni kommer inte ut härifrån
förrän filmen är klar, och det är förresten tre till på gång."
Nattskift precis efter dagskift och sen dagskift igen.
En gång gjorde jag sex filmer samtidigt.
Det var en fabrik där skådespelare, stuntmän och tekniker bodde i sovsalar.
Det var så de kunde göra det. Folk gjorde två-tre filmer samtidigt.
Om de bor i sovsalar här har ni naturligtvis mycket mer kontroll över dem.
Ja, naturligtvis.
Vi vet hur de rör sig, när de går härifrån och när de kommer tillbaka.
Om de går ut för mycket börjar vi ställa frågor.
Man jobbade för Run Run Shaw, men också för Mona Fong
som var hans flickvän och senare blev hans fru
och även produktionschef hos Shaw.
Hon var den mest hatade och den viktigaste kvinnan i Hongkongfilmens historia.
Mona Fong hade stenkoll på budgeten och hon sa åt folk
att göra de fotsida kostymerna kortare och att göra spjuten hälften så långa
vilket gjorde att regissören, när han kom
fick problem med att göra en meter långa spjut hotfulla på film.
Det stora problemet för Shaw Brothers på 70-talet
var att de var för stora och för mäktiga.
De ifrågasatte inga beslut, för de hade fattat rätt beslut under väldigt lång tid.
Så när nån kom till Shaw Brothers och sa
att de ville prova en ny kille som hette Bruce Lee
vägrade Run Run Shaw att lyssna på dem.
Det var ett stort misstag. Som att missa Beatles.
Hongkong var väldigt maskulint.
Till en början gjordes filmerna för hemmafruar.
Man ville inte att de skulle börja sukta efter stiliga killar.
Därför spelade kvinnor alla de stora hjälterollerna.
En av de stora filmhjältinnorna i slutet av 60-talet
var Cheng Pei-Pei, som var med i Come Drink with Me.
När jag kom till Hongkong var allting väldig märkligt.
Jag bestämde mig för att bli filmskådespelare...
...bara för att jag hade dansat.
Dansen gör striderna mer feminina.
Hon såg striderna som dans, och det syns tydligt i filmerna.
Det roliga är att den kulturella eliten ofta ser ner på Kung-Fu-filmer.
Men det här är samma sak som balett.
Med tiden blev det som min egen stil.
Bilden av Cheng Pei-Pei omringad av män som hon sen fullständigt tillintetgör.
Det är speciellt för det hände i Hongkong långt innan det hände här.
Folk vill inte bara se kvinnor i vackra klänningar.
Jag älskade alltid att slåss.
Förr i tiden i Hongkong...
...hade man riktiga kvinnliga kampsportare...
...som Cheng Pei-Pei, som kunde göra actionscenerna själv
och man kunde göra längre tagningar och fler strider.
Jag vet inte, det är bara nåt speciellt för mig.
I början spelade jag en flicka som kunde slåss.
Efter det får jag slåss hela tiden, hela filmen igenom.
Tre dagars upplopp på gatorna
på Kowloon-halvön i Hongkong har fått polisen att mobilisera stort.
1967 var året då Hongkong brann.
Arbetare vid en fabrik för konstgjorda blommor strejkade.
Polisen sattes in och ryktet spreds att de var väldigt våldsamma.
Hongkong exploderade. 51 människor dog i strider mellan demonstranter och polis.
Journalister angreps och brändes till döds i sin bil.
Det var en helt vansinnig tid.
Polisen säger att upploppsmakarna bara vill bekämpa alla auktoriteter.
De filmer som gjordes efter det här handlade om unga, arga människor
som inte hade nåt att förlora.
De gjorde One-Armed Swordsman om en ung man vars far blir dödad
och det enda han har kvar är ett brutet svärd.
Regissören Chang Cheh kunde se
att de klassiska Shaw Brothers-filmerna hade blivit tråkiga och enahanda.
"Vi borde prova nåt nytt, med mer blod.
Vi borde köra ett svärd genom nån och se hur det kommer ut på andra sidan.
Vi borde hugga av lemmar."
Ni visar inälvor som dras ut ur kroppar. Hur kan ni toppa det?
Om folk inte tycker att det är spännande tar vi mer blod.
I stridsscenerna visar han våldets skönhet.
Särskilt när han använder slow motion när nån dör.
Chang Cheh gillade machismo.
Han ville inte se kvinnor, utan riktiga gamla manliga hjältar.
Oftast med bar överkropp och inoljat bröst.
Han gjorde sig av med Yin-gänget, kvinnorna
och tog in Yang-gänget
manliga män som gillade andra manliga män.
Han älskade pojkar som stod rygg mot rygg
mot omöjliga odds medan inälvor slaskade på golvet. Han älskade blod.
Regissör Chang var väldigt allvarlig. Han kunde skälla ut delar av teamet.
Men aldrig mig.
One-Armed Swordsman fångade tidsandan.
En arg ung man som stod upp mot auktoriteter
med ett brutet svärd och sina nävar.
Bilden av den oskyldige som slåss mot förtryckaren...
Den fattige mot de mäktiga.
Det gav omedelbart resultat hos publiken. Det var nåt nytt.
Då fick Jimmy Wang Yu en idé.
Han tänkte: "Om vi slåss med svärd kan vi väl slåss med nävarna och Kung-Fu?
Varför slåss vi inte mot dem som jag ogillar, japanerna?"
Han fick skriva och regissera en film, och gjorde The Chinese Boxer.
Det var början på en enorm trend av Kung-Fu-filmer.
Alla ville se arga kinesiska killar
men nu slogs de inte med svärd
utan de slog japanska förtryckare med nävarna. Det blev enormt.
Det är Hongkongfilm när den är som bäst.
Vi har alla velat ge igen mot mobbare. I en Kung-Fu-film kan det hända.
De här filmerna slog verkligen en i Hongkong. Folk ville se det här.
Det tjänade inte överheten utan tjänade i stället dem
som de stod bredvid på busshållplatsen
på kontorsjobbet, på fabriksgolvet och på gatorna.
Den filmexplosion som ägde rum i Hongkong 1967
fångade den här ungdomliga energin och känslan av att allt är möjligt.
Du kan göra så att världen lägger märke till dig
med bara dina två händer.
Den idén spreds vidare från Hongkong. Den amerikanska publiken blev hänförd.
AMERIKA
Det är kulmen på medborgarrättsrörelsen och anti-Vietnamkrigsörelsen i USA.
Det fanns alla möjliga slags ungdomsrevolter överallt.
Ibland talar handlingar högre än ord. Det är faktiskt ofta så.
Det är primala grejor som övergår alla gränser.
Att slåss är universellt, men man måste ha rätt tajmning.
Man vet aldrig vad det är som kommer att slå an.
Jag ska ta min högerfot...
...och slå dig på den sidan av ansiktet.
Vill du veta en sak?
Du kommer inte kunna göra ett jävla dugg åt det.
Jaså?
Ja.
Billy Jack kom ut, och han har en scen där han står ensam.
Han är omringad av åtta personer, men han sparkar dem och kommer undan.
Jag blir bara så arg!
Alla pratar om Billy Jack.
Han var Vietnamveteran och en hjälte för han riskerade sitt liv för andra.
Han slog inte ner folk för sakens skull
utan han försvarade hans indianska vänner, och han var själv indian.
Billy Jack gjorde mer än att försvara honom själv.
Filmen gick dåligt, så studion gav tillbaka den till Tom Laughlin.
Han tjänade 100 miljoner på den på 70-talet.
Att hjälten var en vanlig kille gick hem framför allt hos arbetarklassen.
Jag har sett den tre gånger. Det är barnens andra gång.
Folk har kommit tillbaka åtta, tio, tolv gånger.
Vi ville se den igen.
I USA och i västvärlden var Billy Jack den första kampsportshjälten.
I 80 procent av de här filmerna handlade det om en helt vanlig kille.
Det var alltid en strid mot nånting. Det kunde vara mot förtryck eller tyranni
eller en fascistisk regim eller till och med mot rasism.
Men före de filmerna hade vi förstås Bruce Lee. Han var stor för oss.
När Kung-Fu-filmernas riktiga rockstjärna Bruce Lee kommer, vill alla vara som han.
Bruce Lee är som en Kung-Fu-savant.
Han visste väldigt tidigt vilken väg han skulle ta.
Han hade engelskt, judiskt och kinesiskt påbrå.
Som ung i Hongkong blev han diskriminerad från alla håll.
När han kom till USA ville han bli hjälten.
Han var den första som kom till USA och sa:
"Jag vill skapa en arketyp, den kinesiska Kung-Fu-mästaren."
Hans första roll var som Kato i tv-serien The Green Hornet.
The Green Hornet började som en Batman-spin-off.
Att Green Hornet och Kato var med i Batman
förde in kampsport och Bruce Lee i de amerikanska hemmen.
Som liten undrade jag varför folk alltid tittade över vårt staket
när pappa tränade med farbror Bruce, och hela tiden sa de: " Kato."
Det hade absolut slagit an nånting.
Bruce Lee var med i tv och jag gillade det direkt.
Alla ungar undrade vad det där var och tyckte att han var otroligt häftig.
Vem fan var han?
Många imiterade Bruce Lee's olika slag och sparkar på gatorna.
Mina vänner började träna kampsport.
Efter det började jag titta på tv-serien Kung-Fu med David Carradine
för jag växte upp med westernfilmer. Jag älskar dem.
Det hade funnits en lång rad western-tv-serier i USA:
Krutrök, Bröderna Cartwright... i början av 70-talet började det dö ut.
När Kung-Fu först började verkade det vara ännu en westernserie
men med ett slags unik ingång.
Vi måste komma ihåg att det här är alternativ kultur.
Det var mitt under brinnande Vietnamkrig.
Att göra en tv-serie om Kina var kod för att göra en tv-serie om Vietnam.
Asiaterna var de fridfulla som hade på sig pyjamaskläder.
Sen har man cowboyerna, som står för USA: 3 militär.
Jag ska slå sönder huvudet på dig, guling.
Det blev en kultserie, framför allt bland yngre tittare.
När man tittade på den kände man att man var en del av en proteströrelse.
Jag tror inte att nån, inte ens jag, kunde förstå hur stort det skulle bli.
Att se Kung-Fu i westernmiljö var nåt helt fantastiskt.
Jag samlade på samlarkort och allt möjligt.
Innan tv-serien kom var det ingen som visste vad Kung-Fu var.
Men efteråt...
Det var som en explosion när alla blev intresserade
av kinesisk och asiatisk kultur och kampsport.
David Carradine och de andra gjorde ett bra jobb
men det kändes bara lite märkligt för...
"Är han verkligen kines?"
i Hollywood på den tiden fanns bara en asiatisk Kung-Fu-mästare:
Bara Bruce Lee.
Bruce Lee står inför ett dilemma. Han håller på att bli en stjärna i USA
och en tv-serie lär vara på gång.
Han ville göra ett slags öst-väst-Kung-Fu-film...
Hur kan man annars rättfärdiga alla sparkar och slag och allt våld
förutom om man gör en western?
De tyckte att det var en spännande ide', men de insåg också att hans accent
gjorde att han inte kunde vara med.
Sen kom plötsligt Warner Brothers ut med en serie som påminner om hans.
Bruce Lee blev helt knäckt. Det skulle bli hans stora chans.
Bruce åkte till Kina för att han inte fick den rollen.
Om han inte fick den rollen, vad gjorde han då i Hollywood?
De ville ha nån med ett mer västerländskt utseende och uttal.
På David Carradine's första audition var han hög som ett hus och körde helt.
Men han fick en andra audition.
Jag kan göra Carradine's asiatiska uttal: Prata... väldigt... långsamt.
Det var det han gjorde.
Jag måste gå... till berget...
...och meditera.
- Kunde du redan Kung-Fu eller karate? - Nej.
Jag hade hört ordet... två gånger förut.
Så en nerknarkad vit kille som inte kan Kung-Fu får rollen
medan den asiatiska Kung-Fu-mästaren
som är världens mest kända kampsportare inte får rollen.
Det är USA. Där gör man sånt.
I USA hittar man alltid sätt att tappa gammalt vin på nya flaskor.
Under och efter andra världskriget får asiatiska amerikaner inga huvudroller
inte ens när det handlar om kineser, som Fu Manchu eller Charlie Chan.
Gömställe upptäckt när vaxdockan plötsligt fick ärr på baksidan...
Det var gulsminkade vita killar.
Man pratar inte mycket om det, men det var en hemsk Hollywoodtradition.
När man såg på tv eller gick på bio som barn fanns det väldigt lite
positiva bilder av asiater.
De brukade vara tjänare eller nån som tog hand om nån...
Asiatiska kvinnor var antingen överdrivet sexiga eller drakkvinnor
och männen var gängmedlemmar och sånt.
När jag såg det försökte jag medvetet undvika att syssla med kampsport.
Jag var rädd för stereotypen, men varför är det ett problem?
Det är inget fel om asiater sysslar med kampsport
men det blir fel om det är det enda de asiatiska karaktärerna gör.
Man vill vara tredimensionell och ha en röst.
Alla asiater sysslar inte med Kung-Fu, eller hur?
Mot slutet av 1960-talet och i början av 1970-talet
började filmbolag över hela världen gå i konkurs när färg-tv kom.
Men i Hongkong var det en grupp höga chefer
hos Shaw Brothers: Raymond Chow, Leonard Ho, Peter Choi
som hade en annan vision för vart filmindustrin borde vara på väg.
Deras mantra var att om man gör bra filmer kommer människor och tittar.
De lämnade Shaw Brothers och startade Golden Harvest.
Golden Harvest visste att framtiden inte var kampsport, framtiden var stjärnor.
Vi hade en liten skara skådespelare som vi jobbade med.
Den viktigaste var en ung amerikan som hette Bruce Lee.
Han var en arg kille som visste att han hade nåt särskilt
men ingen ville ge honom en chans.
Han var perfekt för västmarknaden, för han visste hur man var en filmstjärna.
Tänker du stanna och bli berömd i Hongkong eller ska du till USA?
- Ska du både äta kakan och ha den kvar? - Jag ska göra både och.
I USA tror jag att man behöver få en annan bild av asiater.
Bruce och jag blev vänner. Vi hade mycket gemensamt.
Jag kunde förstå hans ambitioner
att göra film som slog internationellt.
Det intressanta med Bruce Lee's tidiga filmer är att de
är som en metafor för hans karriär.
Man kan se att The Big Boss är en provfilmning.
Till en början skulle James Tien vara filmens stora stjärna.
En måste dö för att den tredje akten ska fungera. Vem skulle de döda?
Regissören skickade filmerna till Hongkong och de sa: " Döda James."
Bruce Lee's sätt att slåss var helt nytt för Hongkong.
Regissören ville att han skulle göra traditionell kinesisk kampsportskoreografi
som är liksom klack-klack-klack-klack...
Bruce ville hellre dansa Cha-cha-Cha.
Ett, två, tre, spark.
Ett, två, tre, spark, paus.
Bruce Lee älskar att dansa. Han var fokuserad på tempot.
Han ville ha den snabbaste koreografin som man nånsin hade sett i Hongkong.
Han slog ett slag och fick det att kännas som att det varade tre sekunder längre.
Det handlade om att det inte behövdes ett slag till för att avsluta striden.
Regissören hatade det. Han hade en hel film att fylla.
Manuset var bara tre sidor långt.
Regissören ringde Raymond Chow och bad honom sparka Bruce Lee.
Bruce ringde Chow och bad honom sparka regissören.
Bruce blev filmens stora stjärna och filmen fungerade.
När The Big Boss kommer ut slår den alla publikrekord i Hongkong nånsin.
Under lunchen passar folk på att se
kontrollerat våld vid en karatedemonstration i Manhattan.
Det här är experter, så ingen behöver åka till sjukhus.
Nåt som gjorde Bruce Lee förbannad var att alla i USA bara pratade om karate.
Ingen visste vad Kung-Fu var.
Med Fruktans nävar ville Bruce Lee visa att kinesisk Kung-Fu
kan slå hur många japanska karatemästare som helst.
Fruktans nävar är den mest nationalistiska
och antijapanska filmen i Hongkongs historia.
Det finns två scener i den där filmen...
Bruce Lee går förbi en skylt där det står: "Inga hundar eller kineser."
Han sparkar sönder skylten.
När de visade den scenen börjar publiken hurra och applådera.
I Hongkong blev folk som galna.
Det hade aldrig visats i Hongkong förut.
Såna skyltar fanns i USA, men där handlade det om svarta eller mexikaner.
Folk såg det och kände igen sig.
Bruce Lee och hans stam var likadana som vår stam.
Jag antar att de kunde känna igen människor som de kända i filmen.
Den andra scenen är när Bruce går tillbaka till dojon för att utmana japanerna.
På en stor skylt med kinesisk kalligrafi står det: "Asiens sjuka män."
Bruce tittar på japanerna och säger:
Vi är inte sjuka.
Då ställde sig folk upp och skrek i Hongkong.
Det spelade på kinesisk nationalism, inte patriotism utan nationalism.
Kineser är inte sjuka.
Bruce och Raymond och alla andra
insåg snabbt att där fanns en underton.
Publiken i Hongkong tyckte om
att se kineser som stod upp mot de fula utlänningarna.
Budskapet är att om man är tillräckligt bra med nävar och fötter
så kan man övervinna orättvisor.
Han var en stark, stolt kines som skulle slå sig fram
och få den respekt som han förtjänade, inte genom att be utan genom att ta.
Bruce Lee spred det till hela världen.
Han talade till alla världens förtryckta och han var jävligt bestämd.
Det rådde inga tvivel.
Hjältarna i Kung-Fu-filmer var inte starka män som John Wayne
utan vanliga killar. De var små, seniga, fattiga bönder och arbetare.
Eftersom de hade lärt sig Kung-Fu och lagt ner tid och energi på träning
kunde de besegra sina förtryckare.
Alla känner sig nedtryckta. Alla gillar när de förtryckta får ge igen.
Att se nån göra det på film är väldigt inspirerande.
Ingen vill se en film om nån som har allt och som lyckas med allt han företar sig.
Han klarar det aldrig.
Alla vill heja på den som ligger under.
Bruce Lee gjorde samma sak.
Han skulle stå upp mot de krafter som försökte kuva honom.
Efter Fruktans nävar är Bruce Lee en riktig stjärna.
Han är Hongkongs Steve McQueen.
Han vill regissera, skriva och vara med i en egen film: Drakens väg.
Han ringer Chuck Norris och ber honom spela skurken.
Chuck frågar vem som ska vinna. Bruce säger: "Jag. Jag är stjärnan."
Drakens väg var Bruces bästa period som konstnär
eftersom han hade total kontroll.
Ett skäl till att farbror Bruce ville skriva, regissera
och producera sina egna projekt var för att få uttrycka sin livsfilosofi.
Lär dig allt du kan från alla och allt...
Sen valde han det som passade honom bäst.
Striden mot Chuck Norris handlade om
att se en strid och se hur kämparnas strategi förändrades under stridens gång.
Hjälten får stryk, men så börjar han ändra rytmen och fotarbetet
Han byter strategi och plötsligt vänder hela striden.
Det är intressant, för nu finns det en historia i striden.
Hur kan jag övervinna min fiende?
Jag ligger illa till. Hur kan jag förändra min strategi och mina tankar
så att jag kan vinna?
Han vinner till slut, men det hade han aldrig gjort utan att byta strategi.
Det anses vara en av tidernas mest klassiska stridsscener.
Jag fick ett brev en gång om en scen där jag kastar ner Bruce
och han tar tag i mitt brösthår.
Han frågade om Bruce verkligen drog mig i håret. "Då är du en tuffing."
Bruce Lee-filmerna var dåligt omklippta i min ungdom.
Hela scenen i gränden var borta.
Bruce Lee går ut i gränden... och kommer direkt tillbaka.
Jag trodde att det betydde att han var så oerhört snabb.
Ta honom!
I den scenen är det lätt att tro att Bruce Lee är helt oövervinnelig.
Vi vill alla vara oövervinneliga, åtminstone i fantasin.
Den filmen kostade 145.000 dollar att göra.
Den har tjänat in över 60 miljoner dollar.
Vi hade verkligen en otrolig tur.
Golden Harvest insåg att det fanns en värld där ute.
Shaw Brothers brydde sig inte om väst. De gillade inte det de hade sett där.
Det var en förvirrande marknad.
Men när Warner Brothers distribuerade Mannen med järnhanden i USA
så blev det en stor succé.
Leo Greenfield från Warner Brothers hade en film som han ville visa mig.
Han ville att jag skulle se den med honom och säga vad jag tyckte om den.
När den var slut vände jag mig om och sa: " Det är bara pengar."
Warner Brothers hade distribuerat den som ett slags provballong
för att se om folk ville se Kung-Fu-grejor.
De hade reklam i tidningarna och en gratis visning den kvällen.
Det var fullt. Ingen visste vad de skulle få se.
I den första scenen hoppar en gammal man och sparkar två motståndare samtidigt.
Publiken blev som galna.
De hoppade upp och slogs i luften. Alla blev helt bländade av det.
Det var mycket mer intensiva slagsmål än vi nånsin tidigare hade sett.
Slagsmålen var poängen med filmen.
Det var så intensivt att alla fångades och ville se vad som skulle hända.
De fick en känslomässig koppling till det.
När publiken kom ut märkte man att de hade sett nåt väldigt spännande.
De ville ha souvenirer - affischer, knappar, klistermärken...
Alla sa till alla att gå och se den filmen.
Den första Kung-Fu-film jag såg var Mannen med järnhanden.
Mannen med järnhanden.
- Mannen med järnhanden. - Mannen med järnhanden.
Jag var för liten för den filmen. De drog ut folks ögon...
Jag såg den filmen en miljon gånger.
Ingen hade sett nåt liknande.
Det var en enorm framgång för Warner Brothers.
Alla mindre distributörer blev genast som tokiga.
Det fanns filmer som låg och väntade.
De ville hitta nästa film som de kunde dubba, klippa lite
och distribuera över hela USA.
Jag valde ut kanske sex-sju filmer per år.
Vi såg att de hade tagit
soundtrack från kända amerikanska filmer med kända låtar och lagt in i sina filmer.
Jag minns att jag under en kort period köpte...
...fyra filmer som alla hade med soundtracket från Mitt namn är Shaft.
Jag hade en film som hette Queen Boxer, full med barbariska actionsekvenser.
De stack ut ögon med cigarrer.
Jag ville göra en reklamkampanj där man såg en handflata...
...som höll två bloddrypande ögon.
Vad skulle jag göra med den kvinnliga huvudrollen?
I stället för nåt kinesiskt namn kallade vi henne Judy Lee.
Vi ville göra reklam som var som att få en träplanka mitt i ansiktet.
Det var viktigt, för vid ett tillfälle hade jag många biografer på 42nd Street
världens största filmmarknad på den tiden.
Hela 42nd Street var full med biografer.
Det var bara två genrer: pornografi och Kung-Fu.
Det var en plats där folk kunde se sånt som de inte kunde se
på biograferna i deras områden.
Från åtta på morgonen till tolv var inträdet två dollar.
Man såg tre-fyra filmer i rad...
...i riktigt sunkiga salonger, men det var otroligt kul.
När man väl satte sig för att se en film satt fötterna där de satt.
De klibbade fast i golvet med gammal Coca-Cola.
Man såg råttor som sprang fram och tillbaka.
Man visste inte vad som var bra eller dåligt, så man satte sig ner
och följde med på resan.
De fyllde en nisch, och det var mer än bara en nisch. Det fanns en hunger.
De här filmerna gick bättre än amerikanska filmer. "Vad händer?"
Det enda Hollywood bryr sig om är pengar.
När de insåg att Kung-Fu kunde bli lönsamt
bestämde de sig för att satsa på Bruce Lee.
Enter the Dragon var det första Hongkong- samarbetet med en amerikansk studio.
Bruce Lee fick inte vara ensam stjärna.
De hade en vit, en svart och en asiat.
De trodde inte att en asiat skulle bära en hel film i USA.
Det viktigaste han gjorde var, när Hollywoodteamet hade åkt
så spelade Bruce Lee in öppningsscenerna till Enter the Dragon helt själv
som regissör, författare och skådespelare.
Filmen började med det, och då blev han en stjärna.
Bruce Lee tog av sig tröjan och började låta som en katt... Det var nåt helt nytt.
Han fick mig att vilja göra kampsportsfilmer.
Som liten var jag tillbakadragen.
Jag var mörkrädd och kunde inte släcka på natten.
När jag hade sett hans filmer insåg jag hur en man skulle vara.
Jag lärde mig att vi måste övervinna det vi fruktar.
Han uppfann den västerländske Kung-Fu-hjälten.
Det skulle motsvara att uppfinna cowboyen eller samurajen.
Alla tonårskillar i USA hade två planscher i sovrummet.
En var Farrah Fawcett i en röd baddräkt och den andra var Bruce Lee.
Då var det världens största film.
Filmstudiorna visste att det fanns pengar att hämta.
De hade inte bestämt om de ville jobba med oss eller med Shaw Brothers.
En distributionschef såg på mig och sa:
"Vi köper aldrig in era filmer. De är oamerikanska.
I våra filmer slår hjälten nån på käften, men sen tar han pistolen och skjuter dem.
Det är oamerikanskt att sparka nån. Dina kineser sparkar folk!"
Inom ett halvår hade de släppt Enter the Dragon och ville ha mer.
BRUCE LEE ÄR DÖD
HONGKONG SÖRJER BRUCE LEE
För folk i Hongkong är det som för amerikaner när JFK blev skjuten.
Alla minns var de var när de hörde att Bruce Lee var död.
I Hongkong går 50.000 människor ut på gatorna.
I USA släpps Enter the Dragon en månad senare.
Då blir han en superstjärna.
Det intressanta med Bruce Lee är att han är den enda 1900-talsikonen
som dog ung och som hade en helt postum karriär.
Han dog och fastnade i tiden.
Han var ett oskrivet blad. Bruce Lee var en karaktär i en film
och hans liv kunde skrivas om för att passa hans fans.
Man kan lära sig av hans styrkor och sen vara sig själv.
Om han överlever i hundra eller tusen år till...
...så har han blivit en religiös figur för Kung-Fu.
"Jag sa: Töm ditt sinne. Bli formlös som vatten.
Vatten kan flyta eller slå mot klipporna.
Var vatten min vän." Ser du?
Bruce Lee måste räknas som den största kampsportslegenden i modern tid.
Efter Bruce Lee's död var Kung-Fu som allra störst.
Men Golden Harvest och Hollywood hade blivit av med sin kassako.
Vad skulle man göra nu?
Här är nyheterna. Filmstjärnan Bruce Lee dog av en hjärtattack i går.
Han fördes till sjukhus i koma.
- Det där ser ut som... - Bruce Lee. Jag hörde att han var här.
Det de tyckte var det mest respektfulla, meningsfulla och stilfulla...
- Heter du också Bruce Lee? - Ja, sir.
...var att hitta folk som liknade Bruce Lee lite...
...och få dem att låta och se ut som Bruce Lee...
De kallade honom Bruce Li.
Bruce Le.
Bruce Lun.
Bruce Flea.
Bruce Thai.
Det fanns koreanska Bruce Lee-imitatörer, svarta Bruce Lee-imitatörer...
De fanns överallt och de gjorde snabba, billiga, dåliga filmer.
Det blir en hel "Bruceploitation" -tradition.
Det görs över 50 såna här filmer.
Hur många filmer som helst som svämmar över marknaden som en skittsunami.
Men distributörerna räknar med att publiken ska komma i alla fall.
När jag var liten brukade min far visa barnfilmer runtom i New York.
Vi hade lån på huset, så min far behövde hitta ett sätt att tjäna pengar.
Bruce Lee var det bästa jag hade sett. Vi kanske kunde få Green Hornet
hans gamla tv-serie.
Kunde vi klippa om den till en film?
Det var en bra idé, men kunde vi få loss rättigheterna? Han var ju en stjärna nu.
Men min far flög till Kalifornien och fick rättigheterna.
20th Century Fox tyckte inte att tv-serien hade blivit en tillräcklig framgång.
De skickade 22 filmrullar.
Jag kunde använda filmprojektorer och sånt när jag var nio-tio år gammal
för mina föräldrar var i filmbranschen. Vi klippte film i källaren.
Jag klippte ihop tre avsnitt
men min far sa: "Det är okej, men vi måste lägga till mer."
Vi lade till lite ljudeffekter och annat.
Bruce Lee kommer att utsättas för större faror än nånsin.
Bruce Lee är tillbaka.
Min far hade fått tillgång till en biograf på 42nd Street.
Det var kö runt kvarteret, så jag frågade: " Det kan väl inte vara för Green Hornet?"
Han sa: "Jag tror inte det," men folk stod upp i gångarna och hurrade och skrek.
Tack för hjälpen.
Det var nåt av det roligaste som jag har varit med om.
Alla blev förvånade över framgångarna, men inte jag och min far.
Han trodde på mig. Det var hans förtjänst.
Han satt i telefon: "Vill ni ha Bruce Lee? Vi har Green Hornet." Det var väldigt kul.
Bruceploitation-filmerna var allt från häpnadsväckande till urusla.
Bruce jobbade på Game of Death när han dog. Han hade 30 minuter film.
Efter att ha lovat Bruce Lee's änka att han skulle ta hand om henne
tog Raymond Chow på Golden Harvest det som Bruce Lee hade spelat in...
...och klippte ner det till sju minuter och skrev ett manus runt de bitarna.
De kastade ut alla Bruces idéer och hittade på egna.
Raymond Chow anställde en fattig korean, Tong Long
som fick bära en pappersmask med Bruce Lee's ansikte
för att fylla ut filmen och hitta den som dödade Bruce Lee.
Du kom till slut.
Före...
...efter.
I scenerna efter hans död ser han inte ut som Bruce Lee.
Det är som Plan 9 From Outer Space
där nån som inte alls liknade Bela Lugosi spelade hans roll efter hans död.
Man undrar vad hans familj kände
när de såg nån låtsas vara den döde Bruce Lee på bioduken
som gjorde det på ett så dåligt sätt.
Sida vid sida med den äkta varan.
Den är obehaglig att se, särskilt som de använde film från Bruce Lee's begravning.
De var väldigt nära gränsen.
Det otroliga med Game of Death är att det är en dålig Kung-Fu-film
tills Bruce Lee dyker upp och man får se hans film.
Då påminns man om hur det är att se ett geni i arbete.
Eftersom Bruce Lee var med blev det en succé och drog in mycket pengar
men den är väldigt respektlös. Det är gravplundring.
Jag var inblandad i ungefär sex Bruce Lee-filmer.
I tre av dem medverkade den riktiga Bruce Lee.
Bland annat Fist of Fear, Touch of Death.
Jag hade filmer med Bruce från när han var väldigt ung.
Det var mindre än 40 minuter film.
Jag behövde 90 minuter, så jag fick bygga en film runt det.
Terry hade en svartvit film med Bruce Lee och en samurajfilm
och ville hitta ett samband mellan dem, och jag sa: "Menar du allvar?"
Han tänkte att vi kunde ta samurajfilmen
och göra det till en flashback till Bruces farfarsfar.
Då sa jag: "Vänta lite nu. Bruce är kines och samurajer är japanska."
De sa: "Bry dig inte om det."
Vi hade svartvit film och Terry frågade om jag kunde dubba det. "Javisst."
Mamma, du skulle ha sett mig på karaten i dag.
Jag fick mitt svarta bälte.
Bruce! Bruce!
Jack! Det är min bror, Sue. Han har kommit hem. Jack!
Men jag fick inget dubbningsmanus, så jag hittade på efter hand.
Jag tittade på filmen och försökte hitta på vad han sa.
Det ser ut som: "Hur vill du ha steken?" "Medium rare." Vi tar det.
Hon har helt fel.
Det var inte alls så det var då...
Fist of Fear, Touch of Death blev en otrolig ekonomisk framgång.
Jag kan förstå hur folk kan tycka
att vi gör ner hela legenden om Bruce Lee.
Det var aldrig meningen att göra narr av honom.
Jag var på väg till Hongkong för att göra en dokumentär om Bruce Lee
och allt var bra när jag steg på planet
men när jag kom fram såg jag alla rubriker om att Bruce Lee hade dött.
Jag lärde känna lite folk och jag sa: "Om jag har en bra historia
och jag kan få in hälften av pengarna i Australien, vore det intressant?"
Efter Enter the Dragon visste vi att man kunde göra samarbetsprojekt
och att man kunde göra produktioner
med berättelser som fungerade för den kinesiska marknaden
och för den internationella marknaden.
Jag ville gärna göra en sån film.
Det skulle kunna vara kul att ha
en kinesisk Dirty Harry som ska hämta en brottsling till Hongkong.
Han skrev ett manus med en hemsk titel. Filmen hette Gula faran.
Jag ville ta stereotypen och vända upp och ner på den.
Jag har aldrig träffat en kines som inte är gul som en feg kyckling.
Men det var inte roligt i Hongkong
så det första vi gjorde var att byta titel innan vi visade det för nån.
Det blev Mannen från Hongkong.
AUSTRALIEN
Jimmy Wang Yu är Mannen från Hongkong.
Jimmy Wang Yu hade kontrakt med oss på Golden Harvest.
Vi försökte bygga upp honom
med det som vi hade lärt oss av att jobba med Bruce Lee.
Med sin producent Andre Morgan kommer Asiens superstjärna Jimmy Wang Yu
till Sydney för att spela in Mannen från Hongkong.
Jimmy Wang Yu ses som Asiens Steve McQueen
en actionstjärna vars filmer är stora succéer i hela världen.
Vi hade även kontrakt med George Lazenby.
Wang Yu kunde vara hjälten och George Lazenby den stora skurken.
Det gjorde att jag ville ge filmen några James Bond-aktiga drag.
Det var den första samproduktionen mellan Australien och Hongkong.
Den var en del av de första experimenten med att blanda kinesiska och engelska.
Det här är Australien!
Snacka inte skit!
Golden Harvest såg att Sammo Hung var en blivande stjärna.
Han skulle koreografera stridsscenerna och han såg annorlunda ut.
Han var stor, men det var bara muskler.
Om man slog honom i magen gjorde man illa handen.
Sammo får följa med ut i öknen mitt i Australien.
Han pratar ingen engelska och ingen av oss pratar kinesiska.
Nästa stopp är Ayers Rock, den mest kända klippan i Australien
och kanske i hela världen.
Det är klart att en knarklangare skulle träffa sina köpare mitt ute i öknen.
Om man vill undvika att bli haffad för narkotikabrott
springer man ut i öknen eller springer man upp på en 300 meter hög klippa?
Jag tror att man springer upp på klippan.
Samme och jag kommunicerade med tecken och låtsasslag och liknande.
Det var så vi koreograferade stridsscenen uppe på Ayers Rock.
Vem skickade dig?
Stoppa upp huvudet där bak och stäng efter dig.
Jag älskar dig med.
Jag ville ha smutsiga stridsscener. Det skulle vara gatuslagsmål med Kung-Fu.
Man fick inte sparka nån på pungen. Det ansågs inte vara gentlemannamässigt.
Vi sket i det. Jag ville ha så många skrevsparkar som jag kunde få plats med.
Sen hade vi det ökända ekorrgreppet.
Den gick inte så bra i Hongkong som de hade hoppats.
Det hände inget i USA. 20th Century Fox köpte filmen och lade den på hyllan
för att skydda en film om hängglidare, för vi hade dem i Mannen från Hongkong.
Så de lade den på hyllan så att den inte skulle släppas i USA.
Till slut blev de tvungna att släppa den, för filmens ledmotiv, "Sky High"
blev den sommarens bästsäljande låt över hela världen.
Vi tjänade lika mycket pengar på låten som på filmen.
Filmen fungerade ingenstans, för den var varken det ena eller andra.
Antingen gör man en internationell amerikansk film på engelska
eller så gör man en kinesisk film. Man kan inte blanda.
Men Golden Harvest-filmerna blev framgångsrika bland afro-amerikaner.
De stod för ett slags kamp mot överheten.
Responsen måste ha fått dem att inse att svarta amerikaner var intresserade.
Samtidigt fanns det inte särskilt mycket för den publiken.
Vi borde ge dem en svart hjälte.
Här kommer Jim "Dragon" Kelly.
Jim Kelly såg jag upp till väldigt mycket. Han var väldigt duktig kampsportare.
Det är fruktansvärt att se hur illa filmindustrin behandlade honom.
Han fick aldrig ordentligt betalt.
- Det har högsta prioritet. - Jag med.
När jag såg honom i Enter the Dragon...
Han var en förebild för alla unga svarta killar som ville bli filmstjärnor.
Han visade oss att det var möjligt.
Vi presenterar Ron Van Clief som Den svarta draken.
Vi har sagt tillräckligt. Nu låter vi honom prata.
På bio kunde man se alla som höll på med Kung-Fu...
Jag sa: "En dag ska jag göra det."
Min far sa: "Vad pratar du om? Du har blivit galen, Van Clief.
Skaffa ett jobb."
Uppdraget gick till USA: 3 mest fruktade man:
Ron Van Clief.
Jag sa upp mig från polisen och åkte till Hongkong.
Jag var den första svarta stjärnan i en Hongkongfilm. Jag var en udda fågel.
- Är det smink? - Nej, det är äkta vara.
- Jag visste inte att du brydde dig om mig. - Men det gör jag, din lögnhals.
I och med Black dragon-filmerna hade en till gjort det. Då kan jag också.
Filmerna visades i Harlem, i Brooklyn, i Queens, i Long Island...
Det var väldigt stort på den tiden.
Vi gjorde till och med reklamuppvisningar för filmerna i Times Square.
Ibland högg jag morötter på folks halsar med svärd under pausen.
Jag gjorde tio filmer som "Black Dragon".
Trakasserar de dig?
Hur kan jag nånsin återgälda det?
Ron har säkert några egna idéer...
Det kommer ett antal filmer med svarta hjältar.
Det blir inget hoppande och flygande här, för det här är äkta vara.
Man har en massa coola svarta killar som slåss mot överheten och blir hjältar.
- Vad har du gjort, lilla mamma? - Jag är inte din mamma.
De såg bra ut. De var gjorda för bioduken.
Svarta kvinnors svar på James Bond...
Det var kläderna, stilen, frisyrerna...
Svarta människor kunde gå på bio och se varianter av oss själva på duken.
Det fanns nån på vita duken som inte var en vanlig vit kille.
Tänkte du lura mig?
Jag formades till deras avbild. De var mina hjältar. Jag ville bli som de.
Det intressanta var att Warner Brothers distribuerade Kung-Fu-filmerna
som de licensierade från Shaw Brothers tillsammans med blaxploitationfilmerna.
De gick på samma biografer, blaxploitationfilmerna och karatefilmerna.
De insåg att det var samma marknad.
De kunde visa en blaxploitationfilm tillsammans med en gammal Kung-Fu-rulle.
Det var de svarta som verkligen gillade Hongkongfilmerna.
Den här hamnen i Sydkinesiska sjön ser inte precis ut som Brooklyn.
Som i New York var folk i Hongkong på 70-talet väldigt fattiga.
Man gick på bio för några timmars verklighetsflykt.
Shaw Brothers hade skapat en antik kinesisk drömvärld.
Publiken vill ha nåt nytt.
Vi kommer att behöva komma med nya idéer.
Under hela 70-talet lyckades de fånga tidsandan.
Lau Kar-Leung, som började som kampsportskoreograf
började regissera och gjorde några av de bästa kampsportsfilmerna nånsin.
Bruce Lee visade världen vad Kung-Fu var
men det var Lau Kar-Leung som tog den idén och förde den vidare.
Lau Kar-Leung sa att vi borde göra Kung-Fu-filmer så som man tränar Kung-Fu.
Det är örnklon mot tigern mot pantern...
i en Lau Kar-Leung-film kan de göra 30 till 40 slag i en scen.
När jag ser en Shaw Brothers-film brukar jag tycka om att räkna.
Jag räknar hur länge scenen håller på innan de klipper.
Ett, två, tre, fyra, fem, sex...
Ju längre man kan räkna före ett klipp desto mer inser man hur otroligt det är.
En stridsscen utspelas i en gränd som blir allt trängre
vilket tvingar honom att byta stil.
Här måste jag använda armbågarna.
När de rör sig mellan väggar med fyra meters mellanrum...
Det här är trådstilen.
...till tre meter, till två meter och till bara några decimeter
lyckas han förändra stilen så att den passar scenen och historien.
Jag tror verkligen på att alla filmer handlar om ett energiutbyte
mellan personen framför kameran och publiken.
Det otroliga är att de lyckas hitta fungerande vinklar.
Som filmfotograf är det en enorm utmaning för jag vet inte vad tusan de gör.
Jag vet inte...
Hur kan de här superhjältetyperna göra de där sakerna så snabbt?
Det var otroligt.
Lau Kar-Leung ville betona farten, kraften och effekten.
Det var viktigt för honom att publiken kände det.
Jag hade stor respekt för mästare Lau.
Han var en hjälte i mitt hjärta.
En av de märkligaste och mest Pekingopera-aktiga
av Lau Kar-Leungs filmer var Dirty Ho, en titel som nu får folk att småskratta
men killen heter Ho, okej?
Dirty Ho är ett praktexempel på hur komplicerat och fantastiskt det kan bli.
Den bästa scenen är i vinaffären
där den store Wang Lung-Wei serverar olika viner
som har namn inte bara efter flaskornas form...
Draktigervin.
...utan efter den Kung-Fu-stil som de sen anfaller och försvarar sig med
så att ingen annan i vinhuset förstår vad som händer.
Det är väldigt avancerade grejor.
Han gjorde också 36th Chamber of Shaolin med Gordon Liu.
36th Chamber of Shaolin är en av de bästa Kung-Fu-filmerna nånsin.
Den handlar om en hetlevrad pojke som måste gömma sig i Shaolintemplet
och som lär sig Shaolin Kung-Fu.
Lär mig Kung-Fu.
Han arbetar sig genom alla kammare, från ett till 35.
I varje kammare möts han av en ny utmaning.
Det var en där han slog huvudet i sandsäckar...
Eller så var det ljus och så rörde han ögonen...
Om man tränar kampsport finns det många hinder att övervinna
och man måste vara disciplinerad och hängiven sin konst.
Du måste förbi för att komma högre.
När man ser Rockys träningsmontage eller andra träningsmontage från 80-talet
så finns deras ursprungliga DNA i 36th Chamber of Shaolin.
Han lär sig det han behöver så att han kan utnyttja det i slutet.
Det är fascinerande att se honom träna
och gå från en pojkspoling till nån med ett intensivt fokus
som har blivit nästan osjälvisk
när han har lärt sig att Kung-Fu är större än individen.
Vi kände alla ett behov...
...att lära oss kampsport.
Du kan avväpna mig och ta min pistol, men du kan inte ta det här.
Norr om Brooklyn-bron låg ett stort lägenhetskomplex.
Jag jobbade med konstfilm på den tiden.
En gång hörde vi ett otroligt kraftfullt ljud
som kom från en gymnastiksal.
Det visade sig att det var en grupp kampsportselever.
De sa att de ville göra en film med mig.
Filmen heter The Deadly Art of Survival.
Det var som en urban Kung-Fu-film.
En svart kille som har en Kung-Fu-skola på Lower East Side
hamnar i bråk med nån från en rivaliserande Kung-Fu-skola.
Den handlade om hur man kan bygga upp anden och tanken genom disciplin.
"Min stil är bättre än din stil." Till slut möts de i ett avgörande.
Det är en konst-Kung-Fu-film som var till för dem som bodde där.
- Har nån politiker gjort nåt bra här? - Nej.
- Ingen vill renovera de här husen. - Ägarna gör ingenting.
På den tiden var Bronx en ödemark.
Hyresvärdar betalade gängmedlemmar för att bränna hus för försäkringspengar.
Mitt i allt det här föddes hiphopen som gav oss en chans att säga:
"Jag finns, jag har talang, jag är bra på nånting."
Alla ungar som levde i de här stadsgettona
och som sen började med det som kallades hiphop, gick och såg Kung-Fu-filmer.
Chinese Super Ninjas, Five Deadly Venoms
Shaolin Challenges the Ninja, Ten Tigers att Canton...
Alla tittade på Kung-Fu-filmer, MC: er, DJ: er, verkligen alla.
Jag hängde på 42nd Street hela dagarna och gick från en bio till nästa.
Jag var där varje söndag.
Det var folk där som var roliga och sa saker som fick alla att skratta.
"Din idiot, han är ju där borta. Ducka!"
Ibland var filmen trasig eller ljudet konstigt och man hörde märkliga saker.
"Jag kom inte hit för att se en ridå. Jag vill se nån spöa skiten ur nån!"
Ofta tramsade vi med varandra och testade striderna och koreografin.
Man ser den fyra gånger. Första gången tittar du på fötterna och jag på händerna.
Sen tittar du på kasten. Vi turades om så att vi kunde lära oss teknikerna.
Många som sysslade med breakdance var stora fans av kampsportsfilmer.
7 Grandmasters är min favorit. Hela min karriär bygger på den.
- Mitt goda rykte står på spel. - Var så god.
Det vi såg på vita duken var själva grundtypen för en hiphop-battle.
Nå, vad väntar du på?
Ett breakdance-crew utmanade ett annat från en annan del av staden.
Man använde sin stil för att besegra sin fiende.
Det blir lite som ett slags duell.
"Min stil är bättre än din," var verkligen grunden till allt det.
Man erkände att den andra
var deras bästa stormästare.
Vi visste att vi inte var stormästare, men det var vår oskyldiga fantasi.
Det var ett tecken på respekt. Vad är mer hiphop än det?
Det var fantastiska filmer med otroliga slagsmål gjorda på et helt nytt sätt.
Man såg Kung-Fu-skådespelare som låg på axlarna på marken och sparkade folk.
Väderkvarnen påminde om vissa rörelser i Kung-Fu-filmer.
Man ser folk göra de där saxsparkarna.
I inledningen till Spiritual Boxer gör nån en volt och landar på ryggen.
Det fanns en annan breakdancestil från Brooklyn som hette UpRock
där man går upp och ner och kommer upp och måttar ett slag och går ner igen...
Det kom helt och hållet från kinesisk kampsport.
Jag tyckte att fyllestilen var rolig. Hela min stil bygger på fyllestilen.
De gjorde redan sånt, men det utvidgade ordförrådet.
I många områden gjorde dansen att folk slutade slåss.
De säger att de kan göra mer än att stjäla och råna.
Det håller mig ute både ur fattighuset och ur ditt hus, om du fattar.
Alla som sysslar med nåt kreativt har en inspirationskälla
och om vi är riktigt kreativa gör vi nåt intressant av det.
De samplade. Kulturerna talade till varandra.
Vi skruvade det. Vi remixade det och kom till baka med ett nytt beat.
Vi pratar ständigt med varandra över havet.
Mismatched Couples är väldigt intressant. Den handlar om breakdance i Hongkong.
I inledningen gör han lite popping and looking och lite moonwalk...
Det är häftigt att se hur den här kulturen har kombinerat med hiphop
som den var en inspirationskälla till, och sen har format om på sitt eget sätt.
Det är på tiden att vi får lite PR för den här rapskiten.
Många av biosalongerna som visade Kung-Fu-filmer låg inne i städerna.
Många förortsungar, vita ungar, fick inte lov att åka in till staden.
Varför inte visa det på tv?
FÖRORTERNA
När de expanderar från 42nd Street till kommersiella tv-kanaler kunde alla se det.
Philadelphia, San Francisco, Los Angeles, Cincinnati, Honolulu...
Folk satt inne hela dagarna och tittade på Kung-Fu-filmer.
Det inspirerade en ny generation ungar, som vi var på 70-talet
som blev beroende av hela det här fenomenet.
Följ med till det mystiska Fjärran östern och Kung-Fu-mästarnas otroliga värld.
Jag upptäckte min kärlek till de här filmerna via tv: n.
Den första som jag såg var nog The Boxer from Shantung.
Jag har hittills inte sett nåt på tv som var lika blodigt som den filmen.
Chen Kuan-Tai slåss
de sista tio minuterna av filmen med en yxa i magen.
Klockan fyra en lördagseftermiddag... Det är fortfarande helt vansinnigt.
De var bra för barn för deras budskap är i princip...
...att om man är disciplinerad och beredd att lära sig...
...så kan man gå hur långt som helst.
Vi vet ju att det är trams.
Hej, jag heter Ron Van Clief. Välkommen till Drive-In Movie.
Dagens film är The Chinatown Kid med Alexander Fu Sheng.
De var engelska exporter som gjordes i Hongkong
så mycket av dubbningen gjordes med engelsk accent.
- Ni busar känner visst inte mig. - Jag känner dig.
Du är en av Lou's män. Du sparkar som en åsna.
- Vi gjorde narr av dubbningarna. - "Du, vart är du på väg?"
"Va? Vad menar du, där borta?"
"Min Kung-Fu är bättre än din."
När vi dubbade stönade vi och gjorde hemska ljud.
De tog tio, tolv timmar att dubba.
Under en film hann vi med att dricka 72 öl på sex personer.
Vi måste ha varit fulla.
Kan du göra det mer kinesiskt? Det var lite engelskt.
Jag försökte skriva ner replikerna och få dem att passa med läpprörelserna.
De kan väl inte säga vad du vill. De måste väl säga det de faktiskt säger?
Nej, de kan säga vad som helst.
"Du måste vara trött på livet," var bra. Det passade läpprörelserna.
Läpparna rör sig så många gånger, så många gånger, så många gånger...
Min favorit genom tiderna var One-Armed Swordsman.
Jag fick honom att säga: "Jag ska döda dig med bara händerna."
Det var verkligen inte perfekt. Ibland var det inte ens okej.
Enhörning, sen åt höger...
Jag gjorde Jackie Chans röst i The Fearless Hyena. Jag såg den nyligen.
- Vad har jag lärt dig? - "Studera och tänk innan du handlar."
- Vad mer? - "Träna hårt och hjälp andra."
Det var fruktansvärt. Jag stod ut i tio minuter. Jag skämdes.
Vad fan angrep du mig för?
1980-TALET
När 80-talet kom och Hongkongs ekonomi blomstrade missade Shaw bussen igen.
Nån kom till Shaw Brothers med Jackie Chan.
"Vill ni ha honom? Han är rolig och populär." Shaw sa nej.
Det var ett stort misstag. Som att missa Beatles.
Han gick till Golden Harvest, där man hade insett att det folk ville ha
var Kung-Fu-komedier, och han blev en stor succé.
Yuen Woo-Ping regisserade Snake in Eagle's Shadow.
Jackie Chan var en ung springpojke på en kampsportsskola...
Du har ingen aning.
...som får lära sig att slåss.
Det var den första stora Kung-Fu-komedin.
Jackie Chan var inte nästa Bruce Lee. Vi behöver inte en ny Bruce Lee.
"Jag ska göra nåt eget."
Först måste publiken komma, sen tänker man på historien och vad som är roligt.
Han var rolig och hans personlighet gjorde sig på filmduken.
Utan våld, action och svåra stuntsekvenser kommer ingen människa och tittar.
Jackie Chan sa alltid att han inspirerades av Buster Keaton
och alla hans trick, som inspirerade honom att göra actionkomedier som han gjorde.
Bandet går... Kör!
Publiken ska få se nån som faller 12 meter utan nåt som tar emot.
Stunttrick och film är mitt liv.
Vi skämtade om att vi inte hade råd med specialeffekter. Vi var effekterna.
Hur får man världen att gilla en? Genom att spela misslyckad.
Jag är inte galen.
Det är genialiskt.
Det Jackie Chan gjorde med rummet...
De gjorde sekvenser i en tagning så att man såg att det var de.
Han sprang över hela inspelningsplatsen och sen vidare till en till och en till.
Jackie byggde sin stil på sin akrobatiska förmåga
och lärde sig att klättra över väggar
eller hoppa över ett bord, glida under och sen volta över det och sånt.
För mig är det föregångaren till parkour.
Vi lever i ett samhälle där vi stoppar allt i trygga, fyrkantiga lådor.
Jag ville fly från det.
Jag ville ut och göra nåt annat. Vi ville hitta nåt positivt att göra.
Allt handlar om energi och vibrationer som jag alltid har i huvudet.
Det är en del av vem jag är.
Vi såg på kampsportsfilmer och Jackie Chan var en stor inspirationskälla.
Han sådde ett frö i oss.
Vi växte upp vid Dame du Lac, ett väldigt känt byggnadsverk
där vi kunde träna, som med trädockor...
Det ger en styrka och energi. Det var det de filmerna gjorde för mig.
När man ser parkour är det som när Jackie Chan blir jagad genom staden.
Parkour var som att de flög utan linor.
Det han gjorde verkade övernaturligt, som det som vi kallar wall run...
Man förändrar sin miljö. Väggen är ingen vägg. Bänken är ingen bänk.
Jackie Chan utnyttjade sin miljö och det är precis samma sak som vi gör.
Det var vi som började.
Det är vi som är ansvariga för att det har blivit så stort.
Men det finns de som har låtit oss göra det. Det finns en länk.
Vi blir inspirerade och vi inspirerar.
På 80-talet blev Hongkongfilmerna moderna med Jackie Chan och Sammo Hung.
Men nu var stjärnorna kontorsarbetare.
Handlingen var oväsentlig. Det handlade bara om
att ta sig från en akrobatisk scen till en annan med hjälp av Kung-Fu.
Deras tanke var att stuntmän också måste kunna falla och hoppa
och kunna gå genom fönster och väggar.
Man vill visa nåt nytt i varje film. De skulle bli glada av att se mina filmer.
Sammo Hung är bäst. Han är en otrolig actionregissör.
I Twinkle Twinkle Lucky Stars sa Sammo: "Slå med stolen mot mina ben
och så voltar jag och landar på fötterna." Jag bara: "Okej, var är stuntmannen?"
Men Sammo gjorde det 30 gånger och ni vet hur han ser ut.
Jackie sa: "Han ser ut som en elefant men är vig som en apa."
Sammo Hung ville se folk slå hårt.
Om han slog en hårt skulle man slå lika hårt tillbaka.
Gjorde det ont?
Jag skulle luta in huvudet mot kameran och Sammo skulle ge mig en Uppercut.
Efter mina första dagar med Sammo tänkte jag:
"Om jag klarar det här klarar jag vad som helst."
Man ville ha moderna filmer. Golden Harvest vann stort
på sina moderna actionkomedier.
Shaw Brothers låg hela tiden ett steg efter vad publiken ville ha.
Långsamt tynade Shaw Brothers bort.
Och till slut dog Shaw Brothers 1986
när tv-bolag tog över studierna i Clearwater Bay.
De övergav Lau Kar-Leung som spelade in en film.
De bara lämnade honom. "Vi stänger nu, lycka till."
De gick över till att göra tv på heltid och tjänade ännu fler miljoner där
och blev den största och mäktigaste producenten av Kung-Fu-serier
historiska serier, romantik och moderna polisserier.
Nåt som Golden Harvest insåg och inte Shaw Brothers
var att man alltid måste ha nya ansikten
och ha auditions utomlands och se vad som finns där ute.
När det gäller karate är jag den bästa
och Kentucky Fried Chicken har den bästa kycklingen...
Jag var femfaldig karatevärldsmästare.
Redaktören för Inside Kung-Fu sa att ett kinesiskt bolag
skulle ha auditions i Los Angeles för att leta efter nästa Bruce Lee.
Jag visade upp lite olika saker och Corey Yuen sa: "Jag vill ha henne."
Min första film var Yes, Madam i Hongkong.
Jag hade aldrig varit med i en film förut.
Undan, annars dödar jag henne.
Inget var på engelska. Jag visste inte vad jag sa. Jag sa: "Hemma hamma hamma."
De sa: "Bryt. Det var bra." "Nej, jag sa bara hamma hamma."
"Det spelar ingen roll."
Corey Yuen var nyskapande som chansade på två kvinnor.
Vi ska se hur bra ni är.
Den sista striden med henne och Michelle Yeoh är helt otrolig.
Deras inre kraft går rakt genom linsen
till dig i publiken och det är bara: Ja...
Filmen blev en succé och jag skrev kontrakt för tre filmer.
Vad säger du, damen? Vill du pröva min Kung-Fu?
Så klart, din lille skit.
En stor skillnad mellan Hongkong och USA är att vi aldrig hade manus.
När jag gjorde Magic Crystal sa regissören: "Titta upp i taket."
"Varför ska jag titta upp i taket?" "Tänk inte på det."
När jag ser filmen blir vi attackerade av utomjordingar
och jag tänkte att det hade han ju kunnat berätta.
Utomjordingen såg ut som nåt som ett barn hade gjort av modellera.
Den var med Cynthia Rothrock. Vi gjorde nio filmer tillsammans.
Det spelar ingen roll hur bra man är.
Om ens motståndare inte är bra kommer man inte att se bra ut.
Om man gjorde en film utan att kunna slåss
sålde den inte. Folk såg om man kunde slåss eller inte.
Stridsscenen har både högt och lågt och substantiv, verb, adverb och adjektiv.
Det är det viktiga i en stridsscen.
Att göra Hongkongfilmer är ett tufft jobb. Man blir skadad.
Att göra Hongkongaction är tufft.
Det finns en scen i Pantyhose Hero där Sammo Hung blir påkörd av en bil.
Och hans kropp gör saker som en kropp inte ska.
"Hur länge låg du på sjukhus?" "Inte alls."
Det är det som gör Hongkongfilmerna så unika.
Säkerheten kommer inte alltid i första rummet.
I en scen ska Jackie spränga de översta tre våningarna på några byggnader.
De hade 15 kameror och så till slut: "Kör..."
Allt går upp i rök.
Sen börjar folk springa därifrån med kamerorna. "Skynda dig! Korn!"
Jag blir indragen i en bil som kör iväg, för de hade inte sagt nåt.
De visste att de inte skulle få tillstånd, så de bara gjorde det.
Det är hårt att vara stuntkoordinator.
I en scen i en film skulle de kidnappa en flicka
och de tog ungen i håret och bilen körde iväg.
Vi sålde in det till föräldrarna för att få deras tillstånd
och sen bara körde vi.
Det går inte i Hollywood.
De riskerar sina liv varje dag för att ge oss vackra filmer.
Läkaren sa: "Du har kastat om dina inre organ."
"Har jag kastat om mina inre organ? Vad betyder det?"
Han slog ut en tand.
Plötsligt är en tand lös. Sammo sa bara: "Stoppa den i fickan och fortsätt."
De skulle landa på bilen, inte på vägen.
Efter tre månader på sjukhus är de tillbaka.
Om en Hongkongregissör säger att han ska tända eld på dig
och kasta ner dig för trapporna är det okej.
Jag skulle ramla från överfarten och landa på en rullande lastbil
och sen studsa vidare till en skåpbil.
Jag stod på den överfarten varje kväll i sex-sju kvällar
för att försöka bli förälskad i det här stunttricket.
Det var väldigt farligt och svårt.
Regissören ville göra det en gång till. "Vad var det för fel på den gången?"
När jag kom hem frågade min mamma om jag tänkte livnära mig på det här.
Jag sa ja.
Man gjorde vad som helst för att komma med i stunt-teamet.
Ofta betydde det att man blev slagen sönder och samman.
I Twinkle använde de riktiga racketar. Det var inte balsaträ eller nåt sånt.
Stuntkillen står i hörnet...
"Herregud, han dör ju..."
Du har inte en skråma. Det måste räknas.
I Yes, Madam sa Corey Yuen: "Slå dem hårdare. Hårdare."
Min motståndare sa: "Nej, det gör ont."
Han har fått nog.
I min första amerikanska film sa de: "Slå inte så hårt. Det är inte Hongkong."
Mina amerikanska filmer gick ofta direkt till video.
Det finns vissa platser...
Jag ser dig inte.
...dit en vacker flicka inte borde gå ensam...
Jag känner dig.
...om hon inte heter China O'Brien.
Det var en så ikonisk figur att folk började kalla mig China.
I USA gjorde man filmer som China O'Brien...
Hon slåss så där kinesiskt.
...som försökte tilltala en publik som de visste fanns där ute
men som de inte ville slåss om på biograferna.
Men det fanns videobutiker överallt.
När VHS-eran började fick man en helt ny våg med människor
som kunde se de här Kung-Fu-filmerna.
Man hugger av människor halsarna och händerna.
Den hungriga publiken ville ha 20, 30, 40 actionfilmer om året.
Videovågen kom när jag var liten. Vi hade en videobutik runt hörnet.
Jag såg tre filmer om dagen och sen gick jag tillbaka och tog tre till.
Det var ofta omslaget som fick folk att hyra en film.
Jag gjorde Equalizer 2000 med Corinne Wahl.
Hon är halvnaken och jag är barbröstad...
Men det var så man sålde filmer.
Äntligen en storfilm med världens bästa inom kickboxning.
Det räckte att kunna sparkas för att vara med i en film.
Det var Van Damme och Don Wilson...
Don Wilson är en enmansarmé...
På affischerna stod det: "Kickboxningsmästaren Don Wilson."
Don Wilson är tidernas största kickboxningsmästare.
Det var fysiska killar i fysiska filmer och skådespeleriet var inte så viktigt.
Karatevärldsmästaren Billy Blanks...
Don Wilson undrade om jag ville vara med i Bloodfist.
"Så klart, om Don Wilson ska göra en film."
Jag är ingen skådespelare, men målet är att ta min kampsport
och vara så bra att ingen ser skådespeleriet.
Jag blev en videostjärna.
Jag gjorde upp till fem filmer om året som alla gick direkt till video.
I Time Magazine var jag och Don Wilson de bästsäljande videoskådespelarna.
Jag kunde åka landet runt i en månad
till olika videobutiker och bara träffade folk.
Jag träffade Cynthia Rothrock i en videobutik och sa
att jag ville göra film precis som hon.
Hon signerade ett foto med: "Vi ses på vita duken."
Vi var många som jag, som blev inspirerade av de här filmerna:
"Målet är att bli som en av dem."
När VHS-bandspelaren kom blev det vi som hade makten.
När vi försökte lära oss göra film såg vi stridsscenerna ruta för ruta.
Spola fram... Pausa, spola tillbaka, långsamt...
Till slut blev videobandet slitet.
I Wheels on Meals såg man över Jackies axel och så klippte de precis där.
För första gången hade man kontroll över underhållningen.
Vad händer i Los Angeles som får tusentals träningsfanatiker att samlas?
En ledtråd.
Jane Fonda var den största aerobicsinstruktören då.
Hennes träningsstudio låg tre kilometer från mitt hus.
Jag tittade genom fönstret när hon hade sina träningspass.
Det här är Billy Blanks med ert första Tae Bo-pass.
Jag tog rörelser från Kung-Fu, gymnastik, och boxning och blandade dem.
Jag bestämde mig för att jag skulle kalla det Tae Bo.
Gör som miljoner människor i hela världen och bli en del av Tae Bo-revolutionen.
Det blev världens mest populära video. Den sålde bättre än filmen Titanic.
Den sålde över 115 miljoner exemplar.
Hur känns det?
Eller Tae Bo Gold, ett särskilt program
för träningsbehoven hos män och kvinnor över 40.
Det är unika omständigheter och ett unikt avtal.
Vi gör rätt i att känna historiens vingslag, att känna stolthet...
...och känna tillförsikt inför framtiden.
90-talet är intressant i Hongkong, eftersom kolonin ska överlämnas till Kina.
Filmbranschens struktur hade förändrats.
Saker hade långsamt börjat flytta till fastlandet
och Hongkongs filmindustri var ingen succéfabrik längre.
I Hongkong gjorde man nästan 300 filmer om året.
Det var en stad med färre än nio miljoner invånare.
Det var en överproduktion som är svår att förstå.
1999, när den ekonomiska krisen drabbade Asien
gick antalet filmer som gjordes i Hongkong ner till 50 om året.
Folk var arbetslösa överallt.
Det kom en mellanperiod när actionfilmmakare gick lite vilse.
De visste inte vägen.
Sen har vi en störtflod av skådespelare och regissörer som kommer till USA.
De som jag hade vuxit upp med i filmindustrin i Hongkong
kom nu till filmindustrin i Hollywood.
Chefer och agenter försökte förstå hur det skulle hantera allt det här.
Vem är det här? De är tydligen framgångsrika?
Det var som ett akvarium...
Alla tyckte att de var fascinerande,
men ingen visste varför de var bra och vad de kunde göra.
Då kom Yuen Woo-Ping och förändrade allt.
Jag kan Kung-Fu.
Visa.
Wachowskisyskonen bad Yuen Woo-Ping att göra actionkoreografin.
Han sa okej, men skådespelarna måste öva i tre till sex månader.
Utmaningen är att göra att det ser ut som att de är födda med de här färdigheterna.
Och alla älskade de stridsscenerna, och de gjorde det av en anledning.
Om man vill ha Hongkongaction måste skådespelarna göra det själva.
Matrix gjorde Kung-Fu coolt.
Det var den urtypiska 90-talsfilmen
och den var uppfylld av Hongkongfilmernas anda.
En sak som vi älskar med Hongkongaction är hur de filmar slagsmålsscener.
Det är långa, vida tagningar, men det är också att de jobbar med linor.
Det ger alla en övermänsklig, övernaturlig grace.
Efter Matrix ville alla veta om jag kunde jobba med linor.
"Jag ville visa för fem, sex, sju år sen, men då var det inte intressant."
Det hjälpte till att sprida tanken att det visuella var viktigt
i toppmodern teknik och film.
Det var då Hongkongfilmer blev coola i USA.
Ingen undrar längre vad Kung-Fu betyder.
Det är grundläggande popkultur. Alla vet vad det är.
Plötsligt var Yuen Woo-Ping det största namnet av alla.
Sen gjorde han Crouching Tiger, Hidden Dragon.
Regissören Ang Lee, som är taiwanes-amerikan
ville göra sin barndoms film.
De använder samma historia, men med en mycket dyrare produktion.
Grunden är densamma som i Come Drink With Me, men han gjorde det mycket bättre.
Ett skäl till att den gick hem internationellt var att den visade
en dold, hemlig kinesisk värld som ingen hade sett tidigare.
När man fick se det i väst blev alla helt förbluffade
men i Hongkong hade man gjort det i 20 år.
Michelle Yeoh's stridsscen med Zhang Ziyi är en av mina absoluta favoritscener.
Att se två kvinnor på toppen av sina karriärer var otroligt.
Starka, kraftfulla kvinnor som också var graciösa och eleganta.
Koreografin var väldigt vacker...
...men det var känslorna och historien. Det är en kärleksfilm.
- Action, fantasi, romantik, makt... - Testosteron.
Den talade till alla i hela världen.
Den tjänade in över 100 miljoner dollar och fick fyra Oscar.
Folk från Taiwan, Hongkong, Kina och USA förenades i en film.
Det gjorde att en massa andra länder plötsligt fick stora marknader
och började konkurrera med Hongkong och Kina.
I Thailand fanns folk som Panna Rittikrai som såg Hongkongfilmer
och gjorde sina egna versioner på VHS som han distribuerade för hand.
Han upptäckte en student, Tony Jaa, och filmerna blev allt bättre
tills de gjorde Ong-Bak och satte den thailändska filmindustrin på kartan.
Alla de här länderna har haft barbariska konflikter i sin historia.
De är alla påverkade av olika saker.
I alla de här filmerna ser man också deras egna lokala kampsportsstilar.
I Ong-Bak är det armbågarna mot huvudet, en väldigt annorlunda stil.
I Ong-Bak 2 ser vi hur Tony Jaa gör kinesisk Kung-Fu
med drakar och tigrar och alltihop. Det är en blandning av allt möjligt.
Det är ett världsomspännande fenomen som är som
en oändlig jamsession på en jazzklubb.
Nästa stora trend kommer att komma från en plats där stuntmän kan offras.
I Indonesien kom The Raid, som bara kunde göras där
eftersom de kunde göra den billigt och snabbt och utan nån censur.
Det roliga är att det var en walesare som återuppväckte indonesisk action.
De växte upp med Hongkongfilmer och blev väldigt inspirerade.
Där lärde de sig om komposition och tempo...
Vi kan inte bara kopiera Hongkongaction. Vi måste göra nåt nytt och annorlunda.
Om vi bara kopierar blir det inte bra.
Sen kom The Raid.
Hur kan man gå längre än så?
De går bara längre och längre
men man kan bara inte låta bli att titta, och det är jättecoolt.
En plats där actionfilmer fortfarande känns som hämtade direkt från gatan
är på Youtube.
Jag fick min första audition efter en video
och min första huvudroll efter en video.
Jag gjorde en video som hette Amy Versus Many.
Vi ville skapa en cool, kraftfull krigarkvinna.
Koreografin, kameraarbetet och alla inblandade gjorde det magiskt.
Jag såg Amy Versus Many och tänkte: "Vem är det här?"
Amy Johnston var den enda jag kunde tänka mig till Accident Man.
Det är inte ofta man ser en liten blond tjej göra sånt.
Inte sen Cynthia Rothrock.
Youtube är väldigt kraftfullt.
Att kunna utnyttja varandras styrkor och visa det för världen.
Vi gör film, men vi gör det på ett annat sätt.
Det har helt förändrat hur man gör film.
Den digitala tekniken tar saker till en helt ny värld.
Jag är glad att Youtube inte fanns när jag var liten.
Jag hade bara gjort trams. Min karriär hade slutat innan den började.
Vi växte upp i en fattig del av Adelaide.
Tre, två, ett, kör.
Vi brukade brottas och slåss ute på bakgården
med eld och taggtråd, och sen började vi spela in och sen började vi göra film.
Vi var såna ungar som man inte fick umgås med.
Vi började göra grejor för Facebook
och det blev viralt där och på Youtube och nu är det vårt jobb.
Vi jobbar med parkourartister och kampsportare och vi jobbar med linor
och det var då vi började se bakåt.
Vi använder en massa olika stilar, precis som i Shaw Brothers-filmerna
där man använde kameran som en karaktär så att man kände att man var med.
Vi använde väldigt många ljudeffekter från Kung-Fu-filmer.
Vi använde ljudeffekter från gamla Kung-Fu-filmer i Rackaracka.
Det är ljudeffekter bara när folk vrider på huvudet.
Allt är så tryggt i västerländsk film, men de filmerna är råa och helgalna.
Vi utsågs till Australiens femte mäktigaste mediepersonligheter.
Före Nicole Kidman men efter familjen Murdoch.
På Facebook och Youtube har våra videor setts miljarder gånger.
Är du okej?
Jag är ledsen.
Varför slog du mig?
- Du har ju slagit oss. - Inte med järnrör!
Den här sortens historieberättande slår an.
Plattformarna må ändras, men de underliggande berättelserna
innehåller nåt grundläggande.
Man behöver inte kunna språket. Man fattar.
Det är en del av en kontinuerlig dialog.
Det är en härlig tid för sånt. Alla förenas i actionfilmen.
Det är coolt när man ser var det började.
Det finns ett budskap i de filmerna som tilltalar dem som inte har nånting.
Min tjej hade dumpat mig, så jag satt på en bar i East Village.
Jag tittade på trailern till Who Killed Captain Alex, Ugandas första actionfilm.
Den är 90 sekunder.
Det är tydligt att de inte har pengar, men här gör man en kärleksfilm då.
Man gör inte en krigsfilm.
Jag älskade det, och han hade miljoner visningar. Jag kunde inte släppa det.
Jag köpte en billig biljett och flög i 28 timmar.
Vi hoppar på en motorcykel som kör till ett litet hus vid avloppsröret.
Där står Isaac Godfrey Nabwana och jag säger:
"Jag heter Alan, jag är från New York. Kan vi prata?"
Han ser på mig och säger okej, och det var det.
Häng med.
Två veckor senare var jag actionstjärna i Uganda.
- Kom igen. - Glöm din fru i USA. Hon hatar dig.
Det där var bara bajs. Det här är Uganda. Det är bajs överallt.
Jag blev fruktansvärt sjuk
och bajsade kräk och kräktes bajs och de blev livrädda.
"Vad ska vi göra med en död vit kille?"
Jag adopterades av Inshima-klanen. Jag heter:
Alan Sali Owianchimawu Sawakagbaka Aneme Faniusugandalaptop
Hofmanis.
Runt 1981 -82 var första gången på en generation som landet öppnades...
...för påverkan och kulturer utifrån, som hiphop men också filmer.
Men när krig utbröt stängdes alla skolor för alltid.
Hur lär man sig? Hur tar man det på allvar när man är 14 i Uganda?
Det är med film.
Det är i det här slumområdet
som Ugandas mest kända actionfilmsregissör
Isaac Nabwana, gör sina filmer.
Jag tyckte mycket om kinesisk Kung-Fu och funderade på att göra en Kung-Fu-film.
Vi ville göra om det från kinesisk Kung-Fu till ugandisk Kung-Fu.
Vi måste visa världen hur afrikansk Kung-Fu ser ut.
Jag behöver mer Kung-Fu i mina filmer, för publiken här älskar Kung-Fu.
Isaac är en galen blandning av Hongkong och Commandos
men mixat i Uganda, där vi har Bruce Yu, Ugandas Bruce Lee.
Jag inspireras av Bruce Lee och kinesiska filmer. Jag älskar Kung-Fu.
Isaac är ett geni på världsnivå. Han är en riktig historieberättare.
Isaac säger att han har sett våld.
"Vet du vad våld är, Alan? Våld är när soldaterna kommer in i byn
siktar på din far, du hör två skott och sen ser du honom aldrig mer.
Det är våld.
Det är inte vad jag gör. Jag sprider livsvisdom."
Han frågade skådespelarna om man kunde göra en film med deras barn
med kidnappare, för alla är rädda för det, men där de kan slå tillbaka.
De är tuffa, så om det kommer en riktig kidnappare kanske han tänker sig för.
Så vi gjorde The Crazy World, en Kung-Fu-film för barn
med barn som actionstjärnor
som förhoppningsvis kan rädda liv en dag.
De är hängivna nåt som är större än de själva.
När jag kom till Uganda kände jag likadant.
Jag är övertygad om att det finns ett barn i en by i norra Indien
som kommer att se en Kung-Fu-film från en by i Afrika
och på två sekunder förstå vilka förhållanden den gjordes under.
Om 20 år vet vi det barnets namn.
Som skådespelare vet jag allt om stress.
Jag måste befria mig från stressen för att kunna skapa.
Med hjälp av våra klassmedlemmar ska vi demonstrera
Kung-Fu's uråldriga tekniker och otroliga kraft.
Snurra huvudet medurs...
Snurra höfterna medurs...
Håll huvudet stilla.
Slappna av i kroppen.
Vänd upp handflatan.
Gör en tranas näbb.
Dra tillbaka handleden och böj armbågen. Slå uppåt.
Ut med knäna, fram med tårna.
Håll ryggen rak och sätt dig i position. Tryck fram skinkorna.
Se ditt förhållande till Kung-Fu som en uppvaktning.
Lär känna den, tills du bygger upp en sann kärlek till konsten.